- Öppna dörren! - Damen, snälla!
- Tyvärr. - Vi behöver hjälp!
- Snälla, släpp in oss! - Vi kan inte släppa in er. Tyvärr.
- Min son, då? - Vi löser det.
Vi har inget. Ni har det där slottet.
- Jag vet, jag vet. - Ni har till och med ström!
- Det var ett misstag. - Ja, hennes.
Det vet hon.
Jag beklagar verkligen.
Travis?
www.HoundDawgs.org Newest NORDiC RETAiL!
Gör nånting, Brandon. Gör nånting!
Brandon, det gör ont!
Håll käften! Låt mig tänka.
- Jag vill inte dö. - Låt mig tänka, för fan!
- Jag kommer att dö. - Det är ingen fara.
Jag blöder ju.
- En artär kan vara träffad. - Nej, då skulle han inte prata.
- Vad vet du? Du är ju lärare. - I vad?
- Engelsk litteratur. - Vi hade årliga HLR-kurser.
Jag kan bara litegrann. Jag måste få titta.
Den gick rakt igenom, bra. Ingen kula att gräva ut.
Du klämmer åt ordentligt med båda händerna.
Vi måste stoppa blödningen. Jag syr ihop.
- Med vad?! - Vad jag än kan hitta i huset.
Det kommer att ordna sig, kompis.
Hur är det, kompis?
Du klarar smärtan.
- Vilken smärta? - Precis!
- Vi måste vända honom. - Utgångshålet är kvar.
Hjälp mig flytta honom.
Du, prata med mig. Hur är det?
Gör det ont när vi flyttar på dig?
Okej, andas lugnt. Så här kommer vi att göra.
Jag ska sy ihop, och sen ska jag inte röra dig.
- Jag ska inte flytta på dig mer. - Förrän när?
- När han är bättre. - Så han kommer att bli bättre?
Ja. Ja, han kommer att bli bättre.
Okej.
Jag vet inte ens vad du heter.
Vad dum du är.
James, vad är du sugen på? Bröst? Vinge?
Vad som helst utom lår.
Hur känner du dig?
Rätt bra. Bättre.
Hur är smärtnivån?
- Mellan ett och tio. - En trea.
- Tre? - Kanske fyra.
Fyra är ändå rätt bra med tanke på allt.
Proteinet hjälper nog till med läkningen, eller hur?
Det kan inte skada.
Lyssna nu. Jag kan inte hjälpa dig om du inte berättar vad det är.
Så om det blir värre måste du berätta det för mig.
- Försök att vila nu. - Blir det kyckling?
Nej, vi borde äta äggen.
- Chris, kom. Vi måste snacka. - Visst.
- Vad vill du? - Torka dig i ansiktet först.
- Varför? - Du är alldeles flottig.
- Vad spelar det för roll? - Du dödade en man idag, Chris.
Du kan väl åtminstone låta det påverka din aptit.
Vad är det som händer? Hur tänker du?
- Tänker du alls? - Han sköt James, pappa.
- Han sköt min vän. - Han är inte din vän.
- Jo, de är det. - De är vildar.
- Då är jag också det. Eller? - Var i helvete är din ånger?
Det är så här det funkar nu. Se dig omkring.
Det finns inget gott och ont eller rätt och fel.
Det är vi eller de, döda eller dödas. James är en av oss.
- Du har känt dem i två dagar. - Jag gjorde vad jag måste.
- Förlåt, men jag ber inte om ursäkt. - Herregud.
Minns du de första månaderna i mellanstadiet?
Mellanstadiet?
Jag brukade gömma mig under varje rast.
Footballkillarna retade mig. Minns du det?
Minns du vad du sa?
Jag bad dig spela med och försöka passa in.
Jag menade verkligen "spela med". Att låtsas, inte att bli som dem.
Och du passar inte in hos de här typerna, det vet vi.
Men att du räddade James idag var enormt.
Du bevisade ditt värde. Du framstår som en hjälte.
Jag vill inte vara deras hjälte. Det ska inte du heller.
Tänk på hur du agerar här, pappa. Vi behöver dem.
Nej, det gör vi inte.
Jag gör det.
- Ursäkta, det är min fru! - Släpp in oss!
- Öppna grinden! - Är hon tokig?
Det är Travis, som hon pratade om.
Han ingår i familjen!
- Var är Chris? - Jag vet inte. Inte här.
Vi kom till ljuset! Ljuset! Släpp in oss!
Kom igen, pressa! Pressa!
- Vill du ta en dusch? - Nej.
- Är du hungrig? - Jag behöver inget.
Var är Nick?
Han stack, som han brukar göra.
- Vet du vart? - Norrut, tror jag.
I Tijuana.
- Tråkigt. - Var är Chris?
- Jag hade inget val. - Trav, var är han?
Vakna. Vi måste dra.
Vad är det som händer?
Det är dags att flytta. Vi har slut på höns.
- Vi skulle ju ha ätit äggen. - Din lärarinneskit är gammal nu.
- Hur blir det med James? - Jag är redo att åka.
- Säkert? - Absolut.
Okej. Mellan ett och tio?
- Noll. - Han är inte redo.
- Pappa. - Inte efter en vecka.
- Vi ska inte åka rymdfärja. - Vart ska vi?
- San Diego som planerat. - USA!
San Diego har brunnit. Det finns inte mer där än här.
- Skitsnack. - Chris, berätta vad vi såg.
Vi var aldrig till San Diego. Vi landsteg aldrig.
- Det är borta! - Det är slutsnackat, Travis.
Vi ska åka. Du kan följa med om du slutar gläfsa.
- Vi måste åka. - Precis.
Nu drar vi.
Ja. Kom igen.
Pappa, vi behöver hjälp.
- Minns du vad det är för datum? - Nej.
Jag har tappat räkningen. De väntar på oss.
Då får de sitta och vänta, då.
Ta varsitt hörn. Lyft honom och dra in honom. Kom igen.
- Går det bra? - Ja, bara fint.
- Chris och jag sitter här. - Jag sköter musiken.
I helvete. Det är det föraren som gör.
Ha den som stöd.
Vi ses, Mexiko.
Det här går inte.
- Stanna bilen! - Nej, snälla! Stanna inte.
Brandon!
Stanna bilen! Brandon!
Brandon! Stanna biljäveln, annars dör din kompis!
- Nå? - Han lever, men knappt.
Helvete.
Vi kan inte fortsätta så här. Vänta.
Jag vet, men vi får lära oss av idag. Han verkar inte bli bättre.
- Vad kommer vi fram till? - Ja. Vad?
- Du skulle inte förstå. - Vad fan är det med er?
- Ni är hans vänner. - Han blir inte bättre.
Jo, om ni ger honom en chans. Ni gav honom en vecka.
Hjälp honom. Låt hans blod hinna levra sig, så gör de på sjukhus.
- Vi är inte på sjukhus. - Nej, men så här är det nu.
Vi klarar oss här tills han har återhämtat sig.
Vi har klarat en vecka. Det är säkert, inga infekterade.
- Ni kan rädda James. - Han skulle förstå.
Han är livrädd för er.
- Jag börjar förstå varför. - Jag vet inte vad jag ska säga.
- Vad gör du? - Håll er borta från honom.
- Han kommer inte att göra nåt. - Ni dödar honom inte.
Och du dödar inte oss. Det har du inte stake till.
Vad fan?!
- Varför gör du så här? - Jag gör det för dig.
Varför har du pistol?
Dina polare. De vill avliva dig.
- De säger att du skulle förstå. - Det var därför jag följde med.
Varför döda dig? Varför inte bara lämna dig här?
Vi hade en kompis med oss vid havet.
- Kompisen som blev biten? - Ja. Troy.
Han var sjuk och vi visste varken ut eller in.
Vi visste inte hur det funkade, vad som skulle hända honom.
Vi visste bara att han skulle förvandlas.
Troy visste också. Vi fick lova att inte låta det hända honom.
Och så blev det.
Oavsett vart vi åker är det samma historia, bara olika människor.
När det väl blev dags blev Troy skraj.
Han bönade och bad oss låta bli, försökte få oss att sluta.
Det var Brandon som skulle göra det men han kunde inte trycka av.
Så jag tog pistolen.
Jag såg honom i ögonen och sa förlåt. Det var det minsta jag kunde göra.
Sen var han borta.
Det här är inte samma sak.
Du är inte sjuk eller döende. Du kommer att bli bättre.
Du behöver bara tid.
Det kvittar. Det viktiga är att de tror att jag är döende.
Det är själva grejen.
Jag är dödvikt.
- Ja? - Det är jag.
- Vad vill du? - Snacka.
Jag tänkte att du är hungrig, så jag har mat med mig.
- Det är inte mycket, men alltid nåt. - Sätt ner det.
- Upp med armarna. Vänd dig om. - Litar du inte på mig?
Jag vill. Du anar inte vad jag vill. Var är de andra?
En bit längs vägen. De ville ta hand om en döing.
- Är de på väg hit? - Kanske. Jag vet inte.
Sätt dig.
Du, pappa. Jag ville bara säga att...
Jag fattar.
Jaså, du fattar. Vad är det du fattar?
Vad du försöker lära mig. Du gillar ju inte ens James.
- Nej, det gör jag inte. - Men du försöker rädda honom.
- Och varför? - För att hans liv är värdefullt.
Det är inget man bara kastar bort.
De har känt James sen de var i sexårsåldern.
Ändå tänker de döda honom. Tänk vad de kan göra mot mig.
Nej, jag ska ta oss härifrån. Okej?
- Det kommer att ordna sig. - Okej.
Det lovar jag. Jag lovar.
- Hallå! - Chris, vad gör du?
Chris! Vad fan?!
- Släpp mig! - Jag har honom! - Käften!
Nej.
- Brandon... Gör det inte. - Förlåt, kompis.
- Ge mig lite mer tid. - Brandon, låt bli!
Håll käften! Båda två.
- Chris, låt dem inte göra det. - Kom igen, var barmhärtig.
Chris.
Kan vi snacka lite?
- Ja, kom hit. - Han följer inte med.
Elias. Bonden. Han hette Elias Suarez.
Född 1961, den 12 februari. Din födelsedag.
Slumpen borde inte överraska oss.
Det här är permanent. Åker du hittar jag dig inte.
- Du är knappt 16 år. - Vad vill du att jag ska göra?
Stanna hos dig?
Vi klarade oss fint själva. Och nu när jag kan gå är det ingen fara.
Ditt sätt funkar inte. Det går inte.
Jag lovade din mamma att ta hand om dig.
Och det gör du.
- Va? - Det gör du om du släpper taget.
Du gör inte det som krävs. Jag klarar mig bättre utan dig.
Du fick mig att tro att jag var trasig, men det är jag inte.
Jag bara... Jag anpassade mig. Det är bra nu.
Jag ber dig. Gör inte så här.
Det lustiga är att med mamma gjorde du det.
Gjorde vad?
Du hade styrka att göra det som krävdes.
Sen tappade du det.
Chris, du missförstår totalt. Det finns en skillnad.
Inte nu längre.
- Vi drar! - Vi hörs, farsan.
- Ta mig hem. - Jag ber dig, Chris.
Chris. Kom igen.
Hoppa av.
Chris.
Chris!
Fan ta dig, Chris!
- Vad är oddsen för det? - För vad?
Jag går i två dagar och försöker hitta havet
och när jag äntligen ser vattnet...
...ser jag hotellet, upplyst som en jävla fyr.
- Och då är det du. - Vi hade tur.
Hade vi?
- Vad menar du? - Hade jag inte sett ljuset...
...hade jag aldrig behövt berätta för nån vad jag gjorde.
Travis, du har inte gjort nåt fel.
Jag lämnade honom.
Kom hit, älskling. Nu ska du lyssna på mig.
Han var min son och jag övergav honom.
Vi kommer att klara av det här.
Vi kommer att klara det.
Jag svek honom, Maddie. Jag svek honom, och henne.
Du sa det själv, Travis. Du sa det.
- Han gav dig inget val. - Jag kunde ha låtit dem döda James.
Det hade varit fel, men rätt mot min son.
Han är fortfarande där ute. Det måste du tro på.
Den där natten vid vinodlingen. Jag hade fel då.
- Han hotade Alicia. Din dotter. - Jag ångrar att jag sa det.
Innan du och jag var en familj var Liza, Chris och jag en familj.
Så min skit om "de är våra barn" var naivt.
Du och jag är föräldrar först.
Alicia är ditt främsta ansvar. Du gjorde som du skulle.
Chris var mitt ansvar.
Jag lovade henne att skydda honom.
Jag vet.
Vet du vad jag tänkte på hela vägen hit?
Jag glömde säga att jag älskar honom.
När det var för sent insåg jag att det sista jag sa var...
... "fan ta dig".
Det var hans pappas sista ord till honom, det han minns.
Du kände honom inte som barn.
Men han hade ett enormt hjärta.
- Han var en jättefin pojke. - Jag vet.
När ni träffades var han redan så arg.
På mig och Liza.
Vi berövade honom hans familj, hans plats. Han blev vilsen.
Jag slutade aldrig älska honom.
Men allt han såg var min avsmak för vad han hade blivit.
- Det är allt han känner till. - Han visste.
Nej. Nej.
- Det var sant då, men nu... - Vad då? Berätta.
Nu lever vi en minut i taget.
Plötsligt kan allt vara över och man är chanslös.
Jag önskar bara att jag hade sagt det till honom.
Jag måste hitta Alicia.
- Andrés. - Vi måste släppa in dem. 43 stycken.
Det vi har räcker inte till hälften. Jag har undersökt en tredjedel.
När jag har kollat alla får vi avgöra vilka som är säkra.
- Och vad vi gör med de andra. - Var är Alicia?
- Det är inget bett. - Jag vet. Du kan släppa ner tröjan.
- Jag blev slagen. - Det är okej. Jag tror dig.
- Tack. - Jag beklagar.
- Mår han bra? - Tids nog.
Kan du följa med mig?
Mamma?
Det är nåt jag inte sa igår, nåt jag vill att du förstår.
Du behöver inte säga nånting.
- Jag förstår. - Det gör du inte. Det kan du inte.
- Lyssna bara på mig, okej? - Okej.
Det gäller din far.
Hans olycka.
Det var ingen olycka.
- Va? - Jag...
Jag trodde att jag gjorde rätt som inte sa nåt. Jag visste inte.
Du sa att han somnade.
- Det gjorde han inte. - Mamma?
Förlåt.
Är du säker?
- Annars skulle jag inte säga det. - Han krockade med bilen.
Hur kan du vara säker...
En lapp. Han lämnade en lapp.
Den låg i handskfacket.
Vad stod det på den?
- Det är inte viktigt. - Inte viktigt?!
Han var ingen ordens man. Han kunde vara rätt...
...rakt på sak om han ville.
Berätta.
"Jag älskar er alla..."
"...men nog är nog."
- Var det allt? - Ja.
- Vet Nick? - Nej.
- Nick är anledningen. - Till vad?
Till att jag inte sa nåt. Det finns mycket av er pappa i Nick.
Hans förmåga att lysa upp ett rum med sitt leende...
...eller tysta det med sitt humor. Det är ofrånkomligt.
Det gick inte att förutse.
Ta min hand.
Jag var så rädd att Nick skulle sluta på samma sätt.
- Det är okej. - Ni förtjänar bättre.
Ni förtjänar mer, så mycket mer.
Men du ska veta att jag aldrig nånsin älskade dig mindre.
Aldrig nånsin.
Jag trodde bara att du klarade dig.
- Jag var tvungen. - Jag är ledsen.
Jag vet.
Jag är verkligen ledsen.
- Jag älskar dig också. - Tack.
Hallå!